Latgalijos knyga praėjus šimtui metų po lotyniško rašto draudimo panaikinimo - Klekere, Inara (Knygotyra, 2005)
Naujas Latgalijos knygų leidybos laikotarpis prasidėjo 1904 m. pavasarį, kai buvo panaikintas lotyniško rašto draudimas. Rankraštinės knygos ir jų kūrėjai liko praeityje. Nacionalinė inteligentija tapo knygų leidybos iniciatoriais, o jų daugumą sudarė katalikų dvasininkai. 1918 metais įkūrus Latvijos Respubliką, Latgalija tapo naujos valstybės dalimi - regionu su nuosava ypatinga kalba, raštu, kultūros istorija ir vyraujančiu katalikų tikėjimu. Latgalijos regiono integracija į Latvijos valstybę kėlė būtinumą priimti viešą valstybės kalbą. Patys Latgalijos kultūros veikėjai pripažino, kad maža inteligentijos dalis tampa knygų leidybos ir platinimo stabdžiu. 1920-1940 metais !atgalių kalba buvo išleistos 544 knygos (tuo metu visos Latvijos produkcija buvo 27 000-30 000 monografinių leidinių). l 934 metais K. Ulmanio įvykdytas perversmas sustiprino centralizaciją ir paveikė regioninę politiką. Keli periodiniai leidiniai buvo uždaryti, separatistinės ambicijos užgniaužtos. Antrojo pasaulinio karo metais vokiečių režimas Latgalijoje skatino įvairią kultūrinę veiklą, siekdamas politinių tikslų. VI. Luocio leidykla buvo įsteigta 1943 m. Daugpilyje, o 1944 m. Rezeknėje ir Daugpilyje plačiai paminėtos lotyniško rašto draudimo panaikinimo 40-osios meti Po Antrojo pasaulinio karo Sovietų Sąjunga nebuvo suinteresuota skatinti okupuotų šalių ir jų regionų kultūros. Trys regiono laikraščiai, spausdinti latgališkai (Ludzoje, Daugpilyje ir Rezeknėje), buvo uždaryti 6-ajame dešimtmetyje. Latgališkų knygų leidyba vėl pradėta atkūrus Latvijos nepriklausomybę. Latgalių kultūros centro leidykla iki 2004 m. pavasario išleido 250 knygų (40 proc. latgalių kalba). Pagrindinė dabartinė latgališkų knygų leidybos problema - knygų adresatas. Per ilgus metus latgalių kalba prarado statusą, ji vis rečiau vartojama viešajame gyvenime ir nyksta net iš neoficialios komunikacijos.